<P>Sarlós Boldogasszony ünnepe, július 2-a, hozzátartozik a az archaikus keresztény Európa színes hagyományvilágához, amelynek helyi és nemzeti változatain, különbségein átütött az egyetemesség.</P>
<P><IMG title="" style="BORDER-RIGHT: 10px; BORDER-TOP: 10px; FLOAT: left; BORDER-LEFT: 10px; MARGIN-RIGHT: 10px; BORDER-BOTTOM: 10px" alt="" src="http://www.k-v.hu/parameters/k-v/documents/oecms/UjDesign/hrek/breugel_aratok.jpg" border=0>Bár tájegységenként változóan sok helyen Szent Péter és Pál napja (június 29.) az aratás kezdete, de Sarlós Boldogasszony napja a búza beérésének, az aratásnak az ünnepe, amelynek patrónája a Szűzanya. </P>
<P>A gabona - amiből majd a kenyér készül - rendkívül fontos szerepet töltött (és tölt be ma is) a közösség életében. A bő termés, a sikeres aratás biztosította, hogy lesz elegendő élelem télre. A népi gondolkodás összekötötte a szakrális ünnepet a mezei munka ünnepével, és a Szűzanya áldását kérték a termésre, az aratók munkájára. </P>
<P>Az ünnep „sarlós” jelzője valójában a régi sarlós aratást idézi, amely alapvetően női munkának számított.</P>
<P><I>Jankovics Marcell</I> szerint e napon csak jelképesen dolgoztak az emberek, a szerszámokat megáldatták a pappal, a búzából koszorúnak való szentelményeket készítettek. Az aratást csak másnap kezdték, szent rítushoz illő áhítattal napfelkeltekor. Tiszta fehér gyolcsruhában, levett kalappal a búza elé térdeltek és imát mondtak. Az aratást a gabonatábla keleti, vagyis szent sarkában kezdték, az első két kévét keresztbe rakták. Mindez az életet jelentő új kenyérnek szólt és a sarló alatt elhulló gabonaistennek, akinek kultusza Jézus Krisztus testének, a szent ostyának a tiszteletében napjainkig töretlenül tovább él: „Én vagyok a mennyből alászállott élő kenyér” - mondja Jézus János evangéliumában.</P>
<P>Sarlós Boldogasszonykor több magyar faluban is kalászból arató koszorút készítettek, melyeket a legszebb kalászokból fontak, mezei virágokkal, szalagokkal díszítettek. A koszorút általában vagy a földesúrnak ajánlották fel, vagy a templomba vitték. A nagy uradalmakban az aratás befejeztével aratóbálokat rendeztek, a földesúr megvendégelte az aratókat.</P>
<P>A Biblia szavaival egybecsengő szokás volt, hogy az aratás befejezésekor egy kis darabon meghagyták a gabonát (talpon hagyták) hogy a szegényeknek és a madaraknak is jusson belőle: <EM>„Amikor földetek termését learatjátok, ne arassátok le egészen a mező széléig, és az aratás közben elhullottat ne szedjétek föl. Hagyd ott azokat a nyomorultnak és a jövevénynek.” (3Móz 23,22)</EM></P>